Velkommen til Sidelinja, podkasten for politisk hjemløse.
Og kanskje en og annen monarkist.
Regjeringen er ikke løsningen på problemet vårt. Regjeringen er problemet!
JK Baltzersen, den tvilsomme republikaner PM Hagen
og meg selv, den alltid nøytrale Vegard Nøttnæs.
Vi skal rett og slett diskutere monarki i dag.
Og Jørn er den som skal illustrere hvorfor det er en gal og utdatert styreform.
Ja, Jørn, det er jo bare å gå i gang. Jeg skal prøve å forholde meg mest mulig nøytral.
Og vente litt på å høre hva du har å fortelle.
Ja, målet mitt med å delta her er jo da at vi skal få en ... Eller, de som ikke er
Ikke nødvendigvis bli overbevist. Faktisk så har jeg absolutt ingen tro på
å overbevise noen andre her som er med i denne podkasten.
Lyttere, derimot, kan selvfølgelig få lov til å bli overbevist.
Hvordan har du tenkt å overbevise om noe så rart og anakronistisk?
Jeg skal forklare. Og mitt mål er altså at dere skal få en større forståelse av
hvorfor jeg har det ståstedet som jeg har.
Ok. Men i utgangspunktet ... Vi har et konstitusjonelt monarki i navnet.
Det er ikke så mye reell makt inne i bildet. Så hvis du spør den jevne nordmann,
så er vi et demokrati med et figurehead. En fyr på toppen som ...
En gallionsfigur. Og konstitusjonell ...
Et kongehelt monarki ... Ofte i dagligtale er det synonymt med
et symbolsk monarki hvor kongen ikke har noen makt.
Men en bredere definisjon har jo da også med styreformer,
slik som man i dag har i Monaco og Liechtenstein,
og vi også hadde i Norge på 1800-tallet.
Én ting som jeg kan respektere ved dagens kongehus, er at det er valgt av folket.
Det var en folkeavstemning i 1905, og Norge sa at nå er vi ganske lei av Sverige
og Oskar 2. og har lyst til å bli vårt eget land fullt og helt.
Så hadde egentlig Stortinget henta inn en potensiell konge,
men han som senere ble kjent som Håkon 7., sa til Stortinget:
Jeg vil ikke bli konge ved mindre folket har lyst til å ha meg.
Så han krevde jo at vi skulle holde vår andre folkeavstemning i 1905,
hvorpå det norske folket da sa: Ja, vi har lyst til å være et kongehus.
Så jeg tenker jo at mye av diskusjonen kan også ligge på historiske linjer, det er vel og bra, men hva er det?
Ja, og den folkeavstemningen kom jo fordi at prins Carl ønsket ikke å være
en som var konge av Stortingets nåde.
Han ønsket en legitimitetsbase utenfor Stortinget.
Fordi at hvis han var en konge som ble hentet inn fordi de som satt med
den politiske makten i Norge på det tidspunktet, trengte en prins, en fyrste, en konge.
I den situasjonen de sto i. Så kunne de bare kaste ham ut.
Akkurat som de hadde kastet ut Oskar 2. da det ikke var behov for ham lenger.
Det kan du sikkert fortelle litt mer om, for her husker jeg ikke detaljene.
Men Stortinget hadde i utgangspunktet valgt en fremtidig konge basert på slektskap.
Fordi Norge var litt avhengig av stabile allianser i tiden.
Dette er jo Europa før før første verdenskrig,
og alliansene på tvers av kongehus var ganske viktige for stabilitet.
Det var dronning Maud som var den som bandt det norske monarkiet
til det britiske, og det var en viktig allianse.
Og kongevalget i Stortinget fant sted 18.11., mener jeg.
Og folkeavstemningen var 11. og 12.11.
Men det må jo være lov for oss skeptikere å si at å bli valgt i 1905, det er et 120 år gammelt ...
Ikke en blad for en utdatert ordning.
Grunnen til at jeg ville trekke det fram ... Jeg er jo republikaner.
Men jeg forholder meg jo litt til kongehuset og den historien der, litt på samme måte som jeg forholder meg til religion.
Ikke troende, men jeg syns det er viktig å forstå hvor vi kommer fra, og det er en veldig stor del av vår historie.
Og monarkiet har jo eksistert i ulike former i egentlig alle verdens land til alle verdens tider.
Og det er nettopp derfor jeg ville få bare spille inn den, for å la Jørn gi litt kontekst i dagens kongehus,
Før vi begynner å diskutere den samtidige situasjonen?
Nå er ikke jeg demokratimaksimalist, og det vil si at jeg går ikke med på disse notene
med at alt i vårt statsstyre skal være folkevalgt.
Og det er jo en forskjell mellom noe som er udemokratisk og ikke-demokratisk.
Man kan si at vårt kongehus er et ikke-demokratisk element i vårt statsstyre, men så lenge det ikke ...
Hvis det er noe klart flertall mot at det skal være slik, så er det ikke udemokratisk.
Nei da, er det rundt to tredjedeler av befolkninga på landsbasis
som slutter opp om kongehuset nå? Cirka det.
Og det er en avstemning mer eller mindre seremonielt i Stortinget
i hver stortingsperiode om statsformen.
Det er vel disse infamøse personene i Rødt som spiller inn det hvert år, er det ikke?
Høyre har også tradisjon for å fristille sine representanter.
Heidi Nordby Lunde har alltid stemt mot kongehus, altså republikansk.
Hun sto også bak det seneste forslaget som falt i Stortinget i februar.
Men så var hun på Dags Atten, mener jeg, og forklarte
at hun kanskje ville stemt mot forslaget denne gangen hvis hun hadde sittet
på Stortinget, fordi hun mente at vi ikke skulle endre statsformen i affekt.
Ja, nettopp.
Og det som er litt spesielt med disse grunnlovsforslagene,
i hvert fall nå i den senere tid, om statsformen,
det er at selv om det ikke er noen regler i vår grunnlov
om at det skal være noen folkeavstemning ved grunnlovsendringer,
så har de det seneste én til tre ganger, er det vel,
så har man hatt en klausul i selve forslaget om at hvis dette ble vedtatt med to-tredels flertall ...
Så blir det effektivt ikke en grunnlovsendring
før en folkeavstemning har godkjent endringen.
Det synes jeg på sett og vis er litt rimelig,
fordi dagens ordning ble innført ved en folkeavstemning,
og da er det ikke helt feil å si at en folkeavstemning er det som skal fjerne den.
Jeg kan jo tilføye at jeg tror vi er dypt enige om perspektivet på demokratimaksimalisme.
Den der ideen om at så lenge man har stemt over det, så er det greit.
Jeg er vel mildt uenig i at en formalisert del av styreformen hører hjemme
innenfor det konglomeratet av tanker, i den forstand at sånn ...
Det å blande seg opp i folks private seksualliv, eller hva det er
vi har gjort oppigjennom, er en sånn ting som helt klart hører til utenfor demokratiets makt.
Når man gjør det til en formalisert del, og jeg er enig i at den er symbolsk i all hovedsak,
men du har nå fortsatt noen sånne formelle vetoer....
Det tror jeg kanskje vi prinsipielt sett burde fjerne.
For å si det annerledes: Hadde jeg sittet på Stortinget, så hadde jeg stemt med Heidi.
Det du er inne på nå, handler om å regulere kongens makt.
Hvis vi ser litt på norsk juridisk historie ...
Det er ikke så lenge siden 17. mai, og vi feirer jo det som Norges nasjonaldag.
Selv om vi ikke var en selvstendig nasjon, og det var mange viktige ting som skjedde etterpå.
Grunnloven formaliserte Stortinget.
Med grunnloven fikk befolkningen rett til å vedta lovene
gjennom sine folkevalgte representanter, som var et klart brudd med gjenvoldstiden.
For danskekongen erklærte jo i praksis Norge som et lydrike i 1660,
og etter det hadde vi ganske lite vi skulle ha sagt om hva som foregikk.
Så fra og med Grunnloven fikk vi jo Stortinget,
og vi fikk rett til å lage våre egne lover, men vi hadde jo fremdeles mye
Adelen ble først avskaffa i 1821, og helt fram til 1884 med innføringen
av parlamentarismen, så valgte jo kongen sin egen regjering og sitt eget råd.
Den demokratiske prosessen var jo ikke helt i mål før så seint som 1913,
da vi fikk allmenn stemmerett, som betydde at hele befolkningen kunne være med
på å velge politikere som lager lovene, som i sin tur ga en regjering
som styrer landet etter lovene.
Avskaffet kongelig grunnlovsveto.
Og i 1911 så ble det gjort en endring i kontrasignaturinstituttet
som gjorde at det var i hovedsak regjeringens beslutning
og kongens signatur ble en form for den nye kontrasignaturen.
Det som er interessant, og det jeg skulle bygge opp til, er det med Vegards poeng
at det er en del rettigheter som henger igjen i kongsmakta.
Og når vi begynner å se på de siste 200 årenes juridiske
og politiske historie, så er jo de maileperlene vi har feira,
som er nettopp grunnlov, nettopp parlamentarisme,
nettopp allmenn stemmerett, alle de handler jo egentlig om
å styrke befolkningens rett til å styre landet på bekostning av monarkiet.
Det er noe jeg mener er en positiv utvikling,
og jeg tror det er rom for å fortsette den utviklingen, da.
Men denne demokratiseringen der folk har fått mer og mer å si,
folkeflertallet i prinsippet ...
Og så er det jo ikke alltid at det er flertallet som bestemmer,
men i prinsippet så er det folkeflertallet som har suvereniteten.
Den utviklingen har jo ført til at staten har fått mer og mer makt,
fordi vi senker skuldrene våre på grunn av illusjonen at staten er oss.
Dette har jo vært beskrevet bl.a. av Fridrik Nitsche i Saratustra, hvor han godt beskriver ...
Staten er ... Oversatt fra tysk:
"Staten er det kaldeste av alle kalde uhyrer."
"Kaldt lyver det også, og denne løgnen kryper ut av dets munn."
"Jeg, staten, er folket."
Jeg syns ikke det er spesielt tillitvekkende, det sitatet der,
men det er fremdeles bedre enn "l'état est moi", som en veldig kjent fransk konge sa.
Men det vi har vært litt inne på, er jo at bekymringen som jeg ser hos deg nå,
Folk i et demokratisk system blir litt passive, litt late ...
Engasjementet er i beste fall i tallhjertet om fraværende.
Men det samme vil være tilfellet hvis du har én leder,
og befolkningen ikke har noen reell mulighet til påvirkning.
Vi har moderne diktaturer hvor forholdene er enda verre
enn det vi kaller liberale demokratier.
Men de baserer seg jo også på til en viss grad dette med at de kan få makt.
Det å basere sitt styre på folket, og det er jo derfor de holder valg fra tid til annen.
Det er jo ikke fordi at de vil være snille og synes at demokrati er en flott ting.
Det er vel mer for å gi et inntrykk av at de er demokratier?
Prøve å lage et ferniss og legitimitet rundt det hele?
Ja, og styrke sin makt ved at de faktisk får godkjent, mer eller mindre gjennom
proforma makten som de har, da. Ja, absolutt.
I utgangspunktet, Balzersen, at monarkiet med en viss begrenset makt,
vil være en demper på ... Skal vi si, der demokratiet går for langt, eller et eller annet sånt.
Jeg ville tendert til å tolke det mer som et institusjonelt problem.
Jeg har jo moro med å hakke på og parlamentarismen i denne podden.
Nå ut fra sin samtid så er den nok helt rimelig. Det var en rimelig utvikling den gangen.
Men det som sitter igjen fra parlamentarismen,
er at du har en manglende maktbalanse på et vis.
All makt i denne sal, du har egentlig én forsamling som beslutter alt, i alle retninger.
Og det forekommer meg at hvis den forsamlingen hadde vært mer balansert,
la oss si med en sånn type senatkongress, at du hadde uavhengig valg på regjering,
kanskje du hadde, som fylkesmannen var mer enn guvernør, eller et eller annet sånt ...
Og satt opp sånne poler mot hverandre ...
Hadde vi da svart på mye av det du søker å svare på med monarkiet?
Til en viss grad. Men vi skal være klar over at når man da setter opp bare maktfordeling innad i staten,
hvor da de ulike delene av maktapparatet er valgt av det samme folket,
så vil det jo være begrenset i hvilken grad man kan få til en maktfordeling.
Vi har jo dette sitatet som denne podkasten innledes med:
Government is not the solution to our problems. Government is the problem.
Nei, den er fin, den. Ja. Og hvis man leser f.eks.
Reagan-biografien som er skrevet av John Patrick Diggins,
så sier John Patrick Diggins mer eller mindre at Reagan tar de amerikanske grunnlovsfedrene
hadde, og filtrerer ut problemene i selve folket.
Det er bare staten, "government", som er problemet,
og det at folket krever ting av staten, det er ikke en del av problemet.
Og det som de amerikanske grunnlovsfedrene satte opp,
det er jo et godt maktfordelingssystem til et moderne maktfordelingssystem å være.
At alle systemer for å organisere makt har sine problemer, og det er jo et gammelt sitat, sånn apropos, da: Nettopp makt, altså all makt korrumperer, heter det, men absolutt makt korrumperer absolutt.
Og der er jo litt av bekymringen min mot, i hvert fall mot et monarki som er mer enn symbolsk, da.
For selv om et moderne demokrati, sånn som Norge gjerne ender opp med å bli litt sånn, blir et veldig middel,
Det er veldig middelmodig, all politikk, fordi man skal prøve
å catre til hele befolkningen og alle mulige interessegrupper på en og samme tid.
Den er jeg med på. Men det er også en sikkerhet i det.
Nettopp fordi man skal prøve å blidgjøre alle, så vil man ikke få
de mest ekstreme utslagene i politikken.
Og hvis utslagene skulle bli for store, hvis politikken skulle bli for vill, for drøy,
så har man valg gjennom maks fire år og kan bytte ut. Men hvis man da skal ha en monark,
leviatan, som Hobbes ville kalt det, så er jo den eneste løsningen å gjøre
som franskmenn på slutten av 1700-tallet. Det er å initiere en revolusjon.
Og det er jo langt mer kostbart og risikabelt å bytte ledere på den måten
enn å bare gå til stemmurene.
Jeg er enig i at demokratiet gir oss en god mulighet til fredelige maktskifter, og jeg har jo en oppvekst som blant annet inkluderer å våkne opp en søndagsmorgen til et kuppforsøk, et militærkuppforsøk, så jeg er fullstendig innforstått med at det er en god måte å organisere og få til fredelig makt.
Bare for å kutte litt på ... Her må vi ha en anekdote.
Du har våknet opp til et kuppforsøk. Fortell om det.
Det var midt i sommerferien min. Jeg hadde vært på ferie sammen med familien ved kysten, ved Det indiske hav.
Kysten ved Mombasa, som er den kenyanske kysten.
Og hver gang vi hadde vært på denne ferien tidligere,
så hadde vi reist hjem på søndagen.
Men denne gangen så dro vi hjem på lørdagen,
og da vi våknet opp i Nairobi, så var det et pågående kuppforsøk.
Og dette var jo tiden før mobiltelefoner, og vi hadde ikke noen radio,
Hadde vi reist hjem på søndagen, hadde vi satt oss i bilen
og kjørt inn i Nairobi under kuppforsøket.
Og de som gjorde det, de måtte forlate bilene sine midt i kaoset og gå hjem.
Så du var egentlig som hun jenta som sto og dansa sånn aerobic under det kuppet i Burma?
Og hadde på musikk, så hun så ikke hva som skjedde på hovedgata bak seg?
Vi er jo inne på noe interessant, da, med dette med kupp.
Bare monarkiets historiske rolle har jo en av fordelene med et monarki historisk,
spesielt etter at man innførte primogenitur, med andre ord at arverekken var avklart.
Det var jo at staten ble mer stabil når man visste hvem som skulle ta over makt,
og man hadde mekanismene for avhending av makt, så ble jo ting tryggere.
Jeg har lest en del om dette med primogenitur.
Det er tydelig at før og etter at man avklarte arverekkefølgen i Europa,
så var det mer kaotisk, mindre kaotisk, men ...
Det har jo sine fordeler, som du beskriver, men det har også ulempen ved
at hvis den som arverekken tilsier er den som skal overta, ikke er regnet,
så er det et problem som man må løse. Og det har jo vært løst historisk.
Så har vi Kristian 7., som først fikk Struense som reell stedfortreder,
og så kronprins Fredrik.
Struense var jo strengt tatt en ganske dyktig reformator, som jeg har lest om.
Og innførte en del ganske nødvendige reformer til det politiske systemet i Danmark.
Men han har vel blitt sverta litt i ettertiden?
Mista ikke han hodet? Blander jeg sammen?
Til slutt gjorde han det.
Så har vi jo demokratiet, da. En veldig stor fordel med demokratiet.
I hvert fall i slik vestlige, liberale demokratier fungerer.
For det er jo også forskjell på type demokratier.
Her i Norge har vi jo en bred enighet om at makt skal overleveres fredelig
og frivillig hvert fjerde år basert på resultatet av frie valg.
Jeg vil jo si at det definitivt er å foretrekke over å ha en sånn at makt følger arv, da.
Ja, men så har jo dette med at maktkake ...
Den blir større basert på at vi tror ...
Vi tillater staten å gjøre mer fordi staten er oss, som jeg har vært inne på.
Dette har jo bl.a. Alexide Tocquville vært inne på.
Og vi har også Beitran de Jauvinel som har analysert dette ganske grundig
i sine to bøker om makt og suverenitet.
Tocqueville var en stor tilhenger av det amerikanske demokratiet.
Han reiste mye rundt i statene på starten av 1800-tallet og sa vel rett ut
at vi må se å få innført dette systemet her hjemme, heller før enn siden.
Det stemmer at han var tilhenger av demokrati. Det stemmer også det jeg sier,
at han påpekte folkesuvereniteten som en fare for at staten skulle bli for mektig.
Men la meg si noe som jeg er innforstått med at ikke er helt akademisk korrekt.
Jeg har en folkelig oppfatning av forskjellen på demokrati og republikk.
Amerikanere vil ofte si at republikken er avgrenset av sin grunnlov.
At det er en kjerne der som demokratiet virker innenfor
den rammen som settes av Grunnloven.
Og det forekommer meg at det du snakker om som denne evigvoksende staten
som ikke har noen grenser, og du svarer på det med
at monarkiet er satt utenfor demokratiet ...
Slik at det vil være en sånn varig begrensning på veksten? Er det ikke egentlig en ...
Det spørs jo hva slags monarki vi snakker om, da.
Det er jo ikke slik at jeg ser på dagens monarki, da spesielt med disse
Walter Badgett-rettighetene, som da er retten til å bli rådspurt,
retten til å advare og retten til å oppmuntre,
at det er en tilstrekkelig begrensning på statsmakten, det mener jeg jo ikke.
Når vi snakker om monarki her, så er det flere forskjellige ting.
Det ene er det mer klassiske, gamle monarkiet, som da var mer,
som begrenset statsmakten mer. Det er jo ikke slik at jeg mener
at det britiske systemet, slik Walter Badgett beskrev det,
er en tilstrekkelig begrensning på den moderne statsmakten.
Men den kan moderere den til en viss grad.
Men jeg skjønner hva du sier, ikke sant. Og jeg ser at det vi leter etter,
er på et vis et svar på hvordan skal man begrense demokratiets innflytelse.
Ja, og det er jo ikke helt uten videre å få all den tannpastaen inn på tuben.
Jeg utfordrer paradigme, og jeg kommer med diagnose,
som jeg bl.a. har i en nylig artikkel i Sivilisasjonen den 11. mai.
Men den diagnosen tilsier jo ikke at jeg har noen som helst idé om
Hvordan vi skal komme tilbake til en mer begrenset statsmakt?
Grunnen til at jeg terper på monarkiet her, og det er litt av overskriften vår i dag ...
Spørsmålet mitt underliggende er: Hva løser du med monarkiet
som du ikke kunne løst med en restriktiv grunnlov?
Men selv den restriktive grunnloven som man da f.eks. fikk i USA,
som i utgangspunktet skulle begrense føderalmakten, og ikke nødvendigvis ...
Det er at ... OK, vi har et system. En konstitusjonell demokratisk republikk.
Eller til å begynne med kan man argumentere med at det var en naturlig aristokratisk republikk.
Men selv den, Heywick, de begrensningene som man har på den,
har ikke klart å holde tritt med statsmaktens utvikling.
Den begrenser det i noen grad, men veksten i statsmakten har vært sterkere.
Og her kicker det litt inn at de er liberalister
og strengt tatt ikke veldig glad i kollektive løsninger til å begynne med.
Men du er jo inne på noe med å si at folk henfaller til å si
at dette er legitimt fordi vi som befolkning har valgt dette indirekte.
Og det er en reell problemstilling.
For det har jo mer eller mindre blitt et aksion som ingen utfordrer.
Dette må vi gjøre, fordi loven sier at vi skal gjøre det. Og bryte loven, som er vedtatt.
Det er slemt. Vi må betale skatter.
Gjerne stadig mer skatter til en stadig mer aktiv, omfordelende stat,
fordi det er det folket vil.
Det er noe jeg syns vi bør finne en mekanisme for å begrense.
Den bekymringen der deler jeg i aller høyeste grad.
Det er mer løsningen som jeg ...
Jeg ville nok gått for en annen løsning enn å innføre enda en maktfaktor
ved siden av demokratiet.
Apropos det med løsninger: Når jeg f.eks. skriver et innlegg i Washington Times
Hvor jeg redegjør for den demokratiske utviklingen,
om hvordan selv den amerikanske statsmakten har vokst,
på tross av at man har ønsket en begrenset stat,
så er jo det en diagnose som jeg presenterer sammen med
at jeg beskriver det symbolske av dette rådgiveres rådgivermonarkiet,
som er to forskjellige elementer i denne utviklingen.
Jeg beskriver den modererende effekten,
samtidig som jeg beskriver hvordan statsmakten har vokst i tråd med demokratiet.
Og folk kan jo forstå, misforstå meg dit hen at jeg mener at dagens rådgiverrolle,
monark, altså den monarken som i Jordan Petersons ord er en
som statsministeren kommer til å skrifter til, at det i veldig sterk grad begrenser demokratiet.
Og når jeg beskriver dette sammen, så kan jo det lett misforstås dit hen
at jeg blander disse to tingene på en måte som jeg ikke burde.
Men kan jeg spørre, da: Hva er din foreskrevne løsning?
Hvis du skulle tenke helt fritt, hvis du skulle designe systemet fra bunnen av,
hva er riktig innretning på institusjonene her?
Det må bare skyte inn at det å ikke ønske å være den store samfunnskoreografen,
det syns jeg er et veldig godt utgangspunkt. Ingen burde ønske å designe et samfunn.
Hvis jeg ser på historien, så har jo de samfunnsordener hvor det ikke har hatt
som mål å begrense statsmakten, der har det vært mer begrenset statsmakt enn i ordninger.
Hvis man leser om hvordan ting fungerte i middelalderen,
f.eks. historikeren Fritz Kern og vår egen T.H. Aschehoug,
som var stortingsrepresentant på 1870-tallet,
som da sa fra Stortingets talerstol at for at mennesket skal være fritt,
så må makten være delt, han skrev jo også et stort verk om statsforfatningen.
Hvor han beskrev middelaldersystemet, hvor folk hadde rettigheter
som ikke statsmakten med sin rettspositivisme bare kunne gi og ta.
Og Fritz Kern beskriver en lovbundet statsmakt, hvor det var en konge som styrte.
Og det var store problemer med at folk ... Man visste jo ikke på den tiden
hva som egentlig var lov, hva som var lov og rett. Så det var jo store problemer.
Med svindel, at folk fant på ting.
Men prinsippet om at den etablerte loven, det var noe som man ikke helt uten videre
kunne endre på. Det var et godt prinsipp som ga en lovbundet statsmakt
på en annen måte enn det vi har i dag. Men det systemet var jo ikke ...
Det var jo ikke noen fedre som satt i en eller annen sal i f.eks. Philadelphia eller Pwaitzvold,
som designet at det skulle være sånn.
Kretsmester i debatteknikk. Han snek seg unna spørsmålet mitt her.
Fordi jeg ber jo ikke Baltzersen om å designe hele samfunnet,
men kanskje institusjonene som skal være der i sentrum.
For snakker vi om monarki, snakker vi om parlamentarisme, snakker vi om disse tingene,
så er det jo et system som skal tilrettelegge for at samfunnet skal utfolde seg innenfor de rammene.
Da er det jo et spørsmål om hvilke institusjoner skal vi justere på.
Hva hadde vært en mer optimal ordning enn i dag?
Hvis jeg da spør deg direkte: Vi har en konge i dag, han har lite formell makt.
Han har noen sånne formelle poster igjen, men det er ikke så mye.
Og det er ingen som egentlig tror at kongen ...
Jeg pleier å kødde med at hvis noen har noen problemer på jobben, så må de sende brev til kongen.
Stule Pedersen sendte jo brev til kongen
i forbindelse med grunnrenteskatt på havbruksnæringa?
Det er noen litt spenstige politikere som går rett til topps, da.
Men det jeg lurer på, er: Hva institusjonelt er de modifikasjonene
som hadde egnet seg i Norge? I hvilken retning skulle vi pekt det?
For du har jo kommet til denne debatten som monarkist.
Så jeg tolker jo fritt ut fra det utgangspunktet ...
Det er noe som skal tilføres kongemakten her.
Jeg har jo lansert et forslag som er en antydning av hvor vi kan begynne
hvis vi skal begynne å gå i en retning av mer kongemakt.
Og det er et forslag som jeg har lansert og skrevet om i både Minerva, iNyheter og sivilisasjonen.
Og jeg tar da utgangspunkt i at det er ikke ønskelig, i hvert fall når vi begynner med slikt, at ...
Kongen ble sett på som en som står på én av to sider på det politiske spekteret.
Slik at hvis kongen gikk inn og sa: Nei, nå skal vi ha veldig mye lavere skatter.
Så ville han bli sett på som en som sto på høyresiden.
Og det ville være problematisk ut ifra at vi ønsker en konge som ikke er en partikonge.
Og det kombinert med at folk ville jo ikke trodd det skjedde, for vi har vel egentlig ikke hatt så mange herskere.
Og så kan vi tilføye at det vil være utrolig hvis kongemakten tar stopp på høyresida.
Men fyrstemakten i Liechtenstein har jo uttalt at skattenivået over 6 % er tyrannisk.
Ja, han liker vi. Bortsett fra at han er altfor liberal.
Vi hadde en som ikke forsto mitt ståsted når det gjelder monarki.
I Norges Konservative Studenterforbund. Og han var republikaner.
Men så begynte vi å snakke om Liechtenstein. "Skal vi ha republikker i Liechtenstein?"
Denne republikaneren sa da: "Nei, nei, nei! Det kan vi ikke ha!"
Men tilbake til dette forslaget som jeg har skrevet om i Minerva, i Nyheter og sivilisasjonen.
Det er relatert til utnevnelsen av Anniken Huitfeldt som ambassadør i USA.
En velfortjent posisjon, der hun var dypt kvalifisert og klart den beste kandidaten.
Det hadde ingenting med hennes medlemskap i Arbeiderpartiet å gjøre.
Det jeg har filosofert over og antydet, er at hvis man skal begynne med mer kongemakt,
så var det å sende slike tvilsomme ambassadørutnevnelser tilbake til
departementet for fornyet vurdering. At monarken sa: Hei, hei, dette må dere vurdere.
Det forutsetter jo at du har en monark som deler våre verdier.
Som en person som oss tre rundt bordet ville kalt oppegående.
For historien er jo full av monarker, uavhengig av om de er i Vesten
og har utnevnt nyskreven adel til folk, viktige politiske støttespillere,
eller om det er utnevnt en viktig visir i en annen del av verden.
Så det at monarker tar dårlige avgjørelser og utpeker folk til viktige posisjoner
fordi de er støttespillere, det tror jeg er veldig vanskelig.
Det som er skummelt, er jo hvis vi skal gjøre det samme i et monarki,
så begynner vi egentlig å nærme oss, eller kommer vi veldig mye nærmere
det politiske systemet eller systemet som stabiliserer f.eks. Russland, nomenklaturene,
hvor du har et statsapparat bestående av tjenester og gjentjenester,
hvor alt går hele veien opp til toppen, hvor du har arvelig makt
fordi det gir en form for stabilitet i pyramiden nedover.
Hvis vi først innfører et sånt system, så vil jo dette her med frie valg nesten være umulig.
Det er sagt litt dumt, men det er egentlig akkurat det samme som adelen var
i den tiden vi hadde et føydalsamfunn.
Adelen var jo også til en viss grad en begrensning på kongemakten.
Det var det jo, for du hadde jo en del ganske sterke hertuger
som ville utfordre litt, på samme måte som Putin har noen generaler
og næringslivstopper som prøver å pushe litt i hvilken retning det går.
Brigoshin, f.eks., han var så uheldig å komme i en sånn flyulykke.
Det var jo noen som greide å stikke seg selv i ryggen
Og sivilingeniører som på mystisk vis faller ut av vinduet i København ...
Nå føler jeg at vi snakker mer om Hurumlandet enn om Russland her, gjør vi ikke?
I de beste samfunn, Petter.
Poenget mitt står at når vi formaliserer makt rundt én enkelt person eller institusjon,
som skal være relativt stabil ...
Står relativt fast og ikke kan byttes ut ...
Så får vi jo nettopp det som ble kjent som domiklaturene i gamle Sovjet.
Alle som hadde en posisjon, hadde den posisjonen
fordi noen over dem i systemet ga den til dem,
og de ga i sin tur posisjoner til folk nedover i systemet.
Og i et sånt system fungerer kongsmakt, eller en diktator som sitter i 2030-år,
utmerket godt, fordi alle som er i en posisjon, vil ha dette systemet,
for det gir stabilitet. Da er det ikke rom for demokrati eller utskiftning.
Jeg har veldig vondt for å se for meg hvis jeg skal begynne å gi en konge
muligheter, utvide mandater, til å utnevne
først uttalelser om ambassadører, så kanskje uttalelser om regjeringsmedlemmer.
Så føler jeg at vi begynner å gå litt i revers, da.
For spørsmålet er ... Man kan jo saktens være enig i diagnosen.
Det er et problem fordi at vennetjenester og nettverk og folk utnevner sine egne
til viktige posisjoner, og det er et samfunn som bærer mindre og mindre preg av
den åpenheten vi banker oss på brystet med her i Norge.
Mye er avslørt i det siste med Rød-Larsen og Jagland, og det er mye greier.
Men mekanismen her, sånn ... Trenger den nødvendigvis å være monarki?
Kunne den ikke være ... For det du beskriver, er jo nesten en sånn,
i litt overført betydning, en sånn sivilombudsmannsrolle.
At det er en ekstern faktor som du kan gå til, og som kan etterprøve,
og har en eller annen gjennomskjæringsmulighet.
Det hadde vi ikke vært bedre tjent med om de nå er ...
Man støter jo på de samme problemene uansett hva man gjør,
for er de politisk utnevnte, så kan det være farget.
Eller er de valgt, så kan det være farget av den samme velgermassen.
Men jeg er ikke sikker på om arvelig monarki er et godt svar på de konkrete ...
Det er jo heva over enhver tvil, mener jeg, og folk kan godt være uenige,
men det å ha et liberalt demokrati er den aller beste muligheten vi har
til å holde lederne våre til ansvar.
Det at vi har et stabilt, trygt samfunn som anerkjenner at vi kan bytte ut folk etter fire år,
gir en langt større grad av trygghet og stabilitet i hverdagen enn alternativet.
Jeg mener at vi får jo, som du har vært inne på tidligere,
en mulighet til å unngå de ekstreme tilfellene.
Så det som er ekstremt dårlig, det slipper vi sannsynligvis.
Men det som er veldig bra, det slipper vi også.
Innenfor demokratiet. At det blir en sånn ...
Middelmådighetsfaktor. Jo, nei, det kjøper jeg. Og det tror jeg er helt riktig også.
Og så får vi jo et mer liberalt demokrati, så har vi jo visse friheter og rettigheter.
Og hvis man blir tråkket på i de mest tydelige og alvorlige tilfellene,
så er det jo en domstol der som kan beskytte deg.
I de tydeligste og alvorligste tilfellene.
Men det er veldig mye man kan gjøre innenfor de skrankene som er satt.
Det at vi har en domstol og et lovverk som beskytter oss ...
Dette er et spørsmål om hvor stor makt monarkiet har.
Men det at vi hadde lover som sprang ut av folkeviljen,
og at vi hadde en høyesterett som dømte etter de lovene,
eksisterte jo ikke før 1814 i Norge. Litt av poenget med demokratiet er at selv om en del
er ganske dårlige, det skal jeg ikke legge skjul på,
jeg syns fryktelig mange av Norges lover er ganske dårlige,
så springer de på sett og vis ut av folkeviljen gjennom demokratiet
som velger Stortinget. Jeg syns jo det er på alle måter bedre
enn at man skulle gått tilbake til tid og hatt en konge som skrev
og lagde sine egne lover. Jeg er klar over at jeg setter ting veldig på spissen.
Jeg ser ikke for meg at vi havner dit ved å styrke kongsmakten,
men hvis vi skal forholde oss til ytterpunktene, så er det definitivt lover som springer ut av folket.
Men det er jo ikke slik at jeg foretrekker enevelde som ...
Nei, nei, det er derfor jeg sier jeg trekker poenget litt langt for å understreke det.
Men selv da man hadde enevelde, så var det ikke anerkjent i samfunnet
at kongen, som da hevdet sin suverenitet, at det var noe som samfunnet tok veldig på alvor.
Det var først da man fikk det demokratiske, det moderne demokratiet ...
At denne suvereniteten, denne retten til å gi lover fra løse luften,
ble virkelig satt i system.
Og hvis man sammenligner systemet før denne utviklingen,
hvor man da hadde lov og rett som i stor grad var utenfor staten,
som noe man ikke bare kunne endre på etter eget forgodtbefinnende ...
Så er jo det systemet man har nå, hvor staten selv kan kan selv
Selv om Stortinget kan i prinsippet i hvert fall kastes hvert fjerde år,
så har man jo et system hvor staten skaper lov og rett fra løse luften, omtrent.
At det skal være en forbedring, det kan absolutt diskuteres.
Men der er vi jo i stor grad enige om diagnosen. Mekanismene er jeg mer i tvil om.
Man skulle jo kunne ønske seg en annen grunnlov, et annet institusjon,
en annen innretning på institusjonene ...
Men jeg ser ikke hvor monarkiet i seg selv som en sånn arvelig søyle
egentlig tilfører noe positivt her. Altså sett opp mot alternativene, da.
Sett opp mot i dag, så kan jeg forstå poenget der.
Men hvis du tar et alternativ hvor det er en folkevalgt president,
som er den som regjeringen møter hos, og som kan sende tilbake,
så kan det jo tenkes at en slik folkevalgt president faktisk sender en beslutning ...
Tilbake til departementet. Fordi at en slik folkevalgt president,
om han skulle ha mer å si overfor regjeringen enn det dagens konge er,
så er jo ikke det så veldig vanskelig å få til. For det skal ikke så veldig mye til.
Vi har jo et eksempel fra vår samtid, hvor en valgt president begynner å opptre
mer og mer som en monark av gamle skolen. Og det er jo Donald Trump.
USA har jo allerede institusjonalisert dette som kalles presidential pardence.
Det er problematisk nok i seg selv at presidenten kan ...
Hva er det norske ordet ... Nå har jeg helt jernteppe. En pardon.
Benådning. Sånn som Treholt fikk av sine partifeller?
Alle presidenter har benytta seg av benådninger. Det er problematisk nok i seg selv.
Men vi ser nå at han har blitt stadig mer selvstendig, tar stadig flere avgjørelser.
Bryr seg veldig lite om lov og rett. Bytter ut rådgivere og ministre.
Byrde på å få ja-mennesker som støtter opp om ham.
Det er jo stor grunn til å se på dette med bekymring.
At den demokratiske lederen opptrer mer og mer som en diktator-light.
Vi kan legge til at det var en sånn situasjon i Sør-Korea også, for bare et år siden.
Hvor presidenten innførte unntakstilstand, var det vel?
Det er et rettsoppgjør på det nå. Men ja.
Som begynner å bevege seg utenfor de demokratiske mekanismene.
Tar ikke høyde til høyde for senatet, tar ikke høyde for Representantenes hus ...
Og begynner egentlig å forme det politiske systemet rundt seg selv og sin person.
Bygge opp en liten personkult. Og det er jo på ingen måte en forbedring, som jeg ser det.
Du har rett i at mannen med det gullhåret ... Eller er det oransje?
Vi tror det er ostepop-farga som er mest riktig.
Det er riktig at han har tatt dette ut i mer ekstreme former.
Men det at presidenten har pekt på seg selv
som den eneste som er valgt av hele folket ...
Riktignok indirekte valg, men dog ... Er ikke noe nytt.
Det begynte med Andrew Jackson, som sies å være den første folkets president.
Kan man si at det var fra fasen med naturlig aristokrati.
Prinsippet om at jeg kan gjøre, om ikke alt, veldig mye,
fordi jeg har hele folket bak meg. Det har lange røtter tilbake.
Og den amerikanske revolusjonen, i hvert fall i den populære fremstillingen,
var et opprør mot en konge. Men hovedårsaken var nok parlamentet med sin fremvoksende ...
Parlamentssuverenitet. Og kongen var bare den som ikke ville svare
på den Olive Branch-proposisjonen som ble levert.
Og istedenfor å være litt mer diplomatisk og forsøke å megle,
så erklærte han at koloniene var i opprør.
Og det kan argumenteres for at han da helte bensin på det bålet som allerede var tent.
Og man skrev en uavhengighetserklæring som var mer eller mindre mot kongen.
Det kan man analysere opp og ned hvorfor, men i grunnlovsforsamlingen i Felidelfia
noen år senere, så var det jo delegater der som erklærte at opprøret,
vår opposisjon, var mot en korrupt mengde,
og ikke mot en tyrannisk enkeltperson. Og det er jo medvirkende årsak til ...
At man fikk et system med en sterk presidentmakt.
Nå kan det argumenteres med at den sterke presidentmakten har utviklet seg
også fordi Kongressen ikke har tatt sin rolle alvorlig
og latt presidenten gjøre mer enn han burde.
Så dette er en kompleks materie, men del av problemet stammer ut ifra
at man var redd for en tyrannisk forsamling, og ikke ...
Nå må vi jo også påpeke at presidentskapet til Andrew Jackson var litt mangslunget.
Men han fikk jo fjernet en sentralbank, så han skal jo ha litt kreditt for det.
Og så trekker det litt ned med en trail of tears. Det er ikke optimalt, da, men ...
Det han gjorde med sentralbanken, eller nasjonalbanken, kan han få bifall for fra meg også.
Og så får han minuspoeng for trail of tears. Men ja - good and bad things.
Men for å bevege oss litt over i teoretisk materie, da ...
Jeg syns alltid det er litt interessant å se om de prinsippene vi snakker om,
er allmenngyldige eller ikke. Og vi var så vidt inne på adelen som bladet skal få for 1821.
Hva tenker du om ideen om å skulle gjeninnføre adel,
for ville ikke mange argumentene for å ha en monark på et nasjonalt nivå
også gjelde for f.eks. en hertug på fylkesnivå, grever i kommunene
og kanskje et marki i Finnmark på grensa til Russland?
Dette er et langvarig forslag fra Peter
om at vi skal gjeninnføre adelen på fylkes- og kommunenivå.
Jeg bare lurer på om det er ... Hvis det er hold i argumentene for en monark nasjonalt,
så burde man også kunne argumentere for mange av de samme fordelene regionalt og lokalt.
Jeg syns godt man kunne ha en adel slik du beskriver, men jeg har ingen ...
Jeg har ikke noe veikart for å komme dit, for å si det sånn.
Hva er det? Det er jeg litt usikker på. Kanskje du vet.
Men er det noen land som har en fungerende adel?
Jeg vet jo at våre naboland Sverige og Danmark opprettholder adelen,
men de har jo ikke noen reell politisk makt.
Er det noen land som har et reelt føydalsystem hvor adelen har makt i dag?
Jeg vil antyde at Norge er et godt eksempel,
fordi medlemskap i Arbeiderpartiet vil gi deg en del fordeler.
Det er mer korrekt å sammenligne det med dagens Kina enn med et land i Gudbrandsdalen på 1500-tallet.
Jo, men jeg mener atelen moderniserer seg, den òg.
Vi har jo inntil nylig hatt det britiske overhuset.
Hvor det ganske nylig ble innført en lov hvor konsekvensen var at arveadelen røk ut.
Men så er det noen av disse arveadelene som har fått en livstidsadelsskap,
sånn at de blir sittende der allikevel.
Vi avskaffa egentlig bare nyadling i 1814, og så fant vi ut noen år seinere.
La oss bare bli kvitt det her i sin helhet. Vi kaller dem fylkesmenn i stedet.
Dagens fylkesmann er jo bare en ekstremt mislykka guvernør
som flyr rundt for å lage mest mulig kvalm.
Så er det et formalkrav at du må ha vært en sånn ytre sentrum-politiker i utgangspunktet.
Det er jo det absolutte minimum, og du må jo være veldig troete i partiboka.
Men on the level: Adelskap er definert av nedarvede privilegier.
Og i vårt samfunn så arver du det fra din partibok, fra dine kontakter,
fra ditt kontaktnettverk, fra dine gode holdninger.
Og jeg må jo si at funksjonelt ...
Og her renner det ganske mange poeng inn til Baltzersen i kritikken av nåværende system.
At sånn ... Det er litt vanskelig å bli veldig imponert over det.
Anniken som ambassadør i USA ...
Det er, for alle som har sett den der ...
Ta den der interaksjonen med Lindsey Graham i sin tid ...
Det er bare flaut! Hun er ingen kapasitet!
Og Jagland har vært statsminister og blir da leder i Europa.
Og Rød-Larsen får rote rundt ...
Og det er det du må kunne kalle ren korrupsjon på alle nivåer.
Det er bare at vi har bortdefinert det. Sånn ... Nei, det at du fikk en fin jobb ...
Du er nødt til å ha direktørstilling hvis du heter Gerhardsen til etternavn ...
Det er ikke korrupsjon, det.
Altså, korrupsjon er korrupsjon.
Men uansett hva vi har lyst til å tenke, vi som sitter her,
som sikkert er litt mer kritiske enn samfunnskritiske enn innomsnittet ...
Norge er jo alltid på topp på Global Transparency Index.
Og vi har jo reelt sett veldig lite korrupsjon sammenligna med resten av verden.
Jeg klarer ikke helt å se for meg at dette hadde vært annerledes med et mer formalisert monarki.
Snarere tvert imot ser vi at der hvor du enten har reell kongsmakt med støttespillere,
eller der du f.eks. har en ettpartistat som fungerer som et slags monarki,
så vil jo korrupsjonen være enda sterkere, bare mer institusjonalisert.
Så et fritt demokrati er fremdeles en bedre garantist mot korrupsjon.
Og der er vi nok ikke uenige. Men jeg syns jo naiviteten i Norge
med å opphøye vårt eget demokrati til omtrent den ideelle evolusjonen ...
Av folkelige verdier hva angår styring og gjennomsiktighet, er noe overdrevet.
Jeg kan jo legge til, da altså ... Som Jørn er jeg også veldig kritisk til
hvordan systemet fungerer i dag. Jeg vil bare ha en annen løsning.
Grunnen til at jeg vil beholde demokratiet, er fordi det er en sikkerhetsventil
som gjør at vi lettere kan stille ledere til ansvar,
og som gjør at vi ikke trenger å gå til revolusjonære grep med skafott og giljotiner.
Men min foreslåtte løsning vil jo være å vingestekke staten i størst mulig grad
ved å få inn såkalte negative rettigheter i Grunnloven.
Nemlig det at vi som borgere er beskyttet fra ...
Vi ble enige om at staten ikke har rett til å gjøre visse ting mot borgerne,
selv om de skulle ha med seg et flertall.
Og det med inntektsskatt er jo en av de tingene som vi liberalister gjerne snakker om.
Vi burde være beskyttet mot inntektsskatt i Grunnloven.
Men til syvende og sist: Det er ikke noe gud gitt opp i dette her.
Og prinsippet "might is right" bestemmer hva som kommer til å definere staten.
Noen kan egentlig bare komme inn fra sida av sidelinja og kuppe makta,
og da er det de som bestemmer på godt og vondt.
Det er en av grunnene til at jeg er en tilhenger av at vi designer et system
som har en bred oppslutning i folket, selv om det blir veldig middelmådig grått,
kjedelig, beige kake sånn som den norske staten er i dag.
Jeg klarer bare ikke å se at et alternativ kan være bedre.
Være mindre problematisk, da?
Den tilliten til den sikkerhetsventilen er muligens lavere hos meg
enn hos herr Hagen.
Jeg vil bare heller ha en sikkerhetsventil som kan fungere,
enn å ikke ha noen sikkerhetsventil.
Jeg er jo ikke enig i at det ikke vil være noen sikkerhetsventil uten ...
Du kan alltid ha en giotin på baklomma. La oss ta siste sekstende.
Giotiner er ikke nødvendig for å få til å begrense ...
Hvis vi ser til land som ikke har hatt fungerende demokratier,
som har ønska endringer, så har jo det endt ganske dårlig.
Hva syns vi om den arabiske våren, f.eks.? Gikk den egentlig som den skulle?
Der hadde man ikke muligheten til å bytte ledere
og gjøre endringer gjennom stemmeurnene, så man prøvde seg på opprør.
Relativt mislykket. Og jeg kommer ikke på noen gode eksempler fra nyere tid,
hvor det har vært et reelt behov for å bytte ut lederne, for å røske opp i systemet,
med vold, sivil uro, hvor det ikke har gått ganske dårlig,
og hvor man heller ikke har fått noen vellykkede, varige endringer.
Når man har de mulighetene til å bytte ut ledere, så er det jo sånn at det som er veldig upopulært,
i hvert fall på visse tidspunkter, altså hvis det er upopulært når det skal være valg,
så vil man jo få den effekten som du beskriver.
Men det er nok av eksempler på ting som ikke er så upopulære at de blir byttet ut.
Og når du har denne sterke statsmakten,
som langt på vei er produsert av den samme folkesuvereniteten,
så gjør det at det blir ikke like ensidig positivt som det du tidvis beskriver det som.
Men nå runder vi snart timen her. Da er jo spørsmålet:
Hva er det som gjenstår i monarkistens argument?
Hva er det vi trenger å høre her?
Hva er det lytterne trenger å høre for å få et mer nyansert syn på monarkismen?
Jeg vil anbefale folk å se litt på Hans Herman Hoppe
og hva han sier om monarki versus demokrati.
Og han trekker frem monarkenes langsiktige perspektiv
som en slags eier av staten, i motsetning til da ...
Politikere, demokratisk valgte politikere,
som en slags vaktmesterrolle, og da kjøp av stemmer ...
Altså systemer hvor man kjøper noen stemmer
for det som i utgangspunktet tilhører andre.
Og også det som vi har vært noe innpå med Tocqueville, Bertrande Juvenelle,
og som også Fridrik von Hayek har skrevet om:
Og så har jeg også lyst til å trekke frem Herman Melville,
som sa i et av sine verker ... eller det var en karakter i et av hans verker
som uttalte at "jeg vil heller være sikker under én monark"
"enn være gjenstand for vold fra millioner av mine medborgere, selv om jeg selv er" ...
Da er det jo på sin plass å bare slenge inn det sitatet med at:
Den som har lyst til å bytte grunnleggende rettigheter mot sikkerhet,
fortjener ingen av delene.
Den ene tingen jeg hadde lyst til å kommentere på, var jo hoppet siden du nevnte han.
Så jeg lurte litt på om hoppet kom til å dukke opp i dagens samtale.
Jaggu. Og hoppet dukker jo faktisk opp i tid og annen,
når folk som er på sånn radikal økonomisk høyresiden diskuterer det.
Diskuterer politikk og monarkiet. Men som jeg har lest han,
så har jo han tatt ideene om privat eierskap og privat forvaltning av ressurser
og pervertert og trukket den ideen så langt at han konkluderte med at siden privat eierskap er bra,
og private forvalter ting på en god måte, så bør én person ha fullt og total eierskap
til en hel nasjon, inkludert voldsmonopolet, for det garanterer god forvaltning.
Og det kan jeg ikke ... Nå er det ikke slik at jeg er helt bak.
Ikke slik at Hoppe fremstiller dette som det perfekte systemet.
Han beskriver jo også en utvikling fra det tidligere aristokratiet
som er mer begrenset enn monarki.
Og når han fremstiller monarki og transisjonen fra monarki til demokrati,
så er det jo da med den absolutte staten.
Og hvis vi tar med en utvikling fra før den absolutte staten, så blir det mer ...
Nyansert. Og når vi snakker om narkokapitalisme,
så er det jo anarki og staten versus et system uten statsstyre.
Men hvis man ser på noe av analysen fra Ludvig von Miesus-institutt, f.eks.,
så er jo staten ofte den absolutte staten.
Så hvis man ikke er for den absolutte staten, så kan det jo være slik ...
Er man anarkist hvis man er tilhenger av en eller annen form for statsstyre,
men ikke den absolutte staten, når man definerer staten som den absolutte staten?
Vi kan sikkert ta en egen podkast hvor vi filosoferer om ...
Går mer inn på om Hoppes pragmatiske løsning med hvit monarkisk etnostat er en grei løsning på ...
Eller om jeg er en anarkomonarkist, for å si det sånn.
Så kan vi jo gå tilbake litt til min oppvekst
og se på hvorfor jeg har havnet der jeg har havnet.
Det er det mange som har lurt på.
Min bakgrunnshistorie er jo så enkel som at jeg er en ganske gjennomsnittlig liberalist.
Som følger av det at man gjerne tenker i republikanske baner. Så hva er din historie?
Jeg er jo oppvokst delvis i en helt annen del av verden.
Jeg har vært inne på Øst-Afrika.
Der får man litt mer eierskap til denne mer eller mindre eventyrhistorien
om dronning Elisabeth 2. som kom til Kenya som prinsesse og ...
Dro som dronning? Steg opp i et tre.
Og så steg hun ned som dronning.
Og vi har jo i Øst-Afrika Viktoriasjøen.
Er det denne myten, som ikke er så veldig sann, faktisk helt usant,
om at donny Victoria skar ut Kilimanjaro til sin tyske slektning ...
Er det ikke sant? Det er ikke sant.
Men dette er det forholdet man kan ha til et monarki i den delen av verden.
Mens republikken Kenya, det var jo da ...
Ettpartistaten og med et kuppforsøk.
Og der har du jo monarki versus republikk i den konteksten.
Det er jo ikke nødvendigvis noen sterk indikator.
Det er ikke noen determinisme i dette her i det hele tatt.
Og så husker jeg jeg la merke til at de norske ambassadene, våre ambassader ...
Eller vår ambassade i Nairobi ... Det var en kongelig ambassade.
Og så nevnte jeg jo dette for noen av mine klassekamerater.
På en litt barnslig vis så sa jeg: Dere har ikke kongelig ambassade.
Hvorpå jeg fikk til svar at det er fordi at vi er et demokrati.
Men jeg hadde jo ikke svaret der og da om at vi er et demokrati i Norge også.
Men et noe sterkere element, det tror jeg er ...
At jeg fikk gjennom historieundervisning i femte klasse.
På barneskolen var det slik at vi hadde ulike temaer for samfunnsfagundervisninger per år.
Og i femte klasse så var temaet amerikansk historie.
Og der lærte jeg bl.a. om den gode Lincoln som reddet unionen.
Og jeg lærte om maktfordelingen, og at ...
Jeg kunne sette foten ned hvis noen av de politiske maktene
gjorde noe som var grunnlovsstridig.
Og jeg lærte om rettigheter. Og så kom jeg da til norsk skole.
Og lærte om konflikten på 1880-tallet med denne riksrettssaken.
Og parlamentarismen. Nå har jeg senere lært at det ikke var så enkelt
som at parlamentarismen ble innført i 1884. Historikere og statsvitere betrakter
Gjerne det som en forenkling, og at det var en transisjon på flere årtier
før man fikk parlamentarismen som konstitusjonell såkalt sedvanerett.
Men det var en konflikt der som jeg fikk ikke ting til å stemme.
Fordi jeg hadde lært om at det var viktig med den maktfordelingen, viktig med grunnloven,
viktig med rettigheter. Og så fikk jeg lære i norsk skole at det var en bra utvikling.
Med denne riksrettssaken, med parlamentarismen.
Og jeg fikk ikke det til å stemme.
Og jeg husker at jeg var i debatt med samfunnsfaglæreren om parlamentarismen.
Jeg var mot parlamentarismen. Samfunnsfaglæreren var for.
Nå var det slik at den læreren ofte inntok det motsatte synspunktet
av eleven han debatterte med.
Og en annen konsekvens av at jeg kom fra en internasjonal skole til ...
Norsk offentlig skole, var jo at tempoet på opplæringen
var en ganske annen.
Og det medførte at jeg ofte gikk til egne kilder
i bokhyllen hjemme hos mor og far, og på biblioteket.
Og på et eller annet tidspunkt fant jeg ut at Montesquieu hadde satt opp i sin modell.
At han hadde tenkt kongen som en selvstendig makt,
ikke bare til maktfordelingsprinsippet,
hvor man hadde delt streng inndeling mellom dømmende, utøvende og lovgivende makt.
Ut ifra dette har vel jeg kanskje ikke det terministisk,
men det har sannsynligvis øket muligheten min for
at jeg nærmest har påtatt meg et livsoppdrag som denne kongemaktens statsminister.
Og det betyr jo ikke at det er et system som vi kan etablere som designet, fra bunnen av.
Ting er jo ofte organiske, og de utvikler seg slik Berk skal ha beskrevet.
At konstitusjoner blir ikke skapt, men de utvikler seg, de vokser frem.
Var det noen av oss som var det, er jo spørsmålet mitt.
Men det er kanskje litt paradoksalt for noen av lytterne våre,
at jeg er den i vårt miljø som kanskje har mest amerikansk oppvekst ...
Hvis vi ser bort fra ...
Unnskyld, så er jeg halvt amerikaner, da.
Men hvis vi ser bort fra folk som er halvt amerikanere, slik som Peter Hagen, Austin Rasmussen ...
George Gooding ... Så har jo jeg en oppvekst med amerikansk skolegang.
Ikke i USA, men via en internasjonal skole.
Jeg vil jo kanskje si at deler av min oppdragelse er kvasi-amerikansk.
Og fått ... Om ikke inn med morsmelken, så nesten.
Det amerikanske systemet inn med morsmelken.
Og allikevel så har jeg endt opp med ... Ikke den som syns at USA er det.
Det beste systemet i verdenshistorien.
Men har litt innvendinger mot det systemet også.
Da vil jo jeg runde av, for jeg ser at vi nærmer oss slutten her.
Men det beste systemet er det de har i Republikken San Marino.
Der velger befolkningen to kapteinregenter til å lede regjeringa.
I de første to ukene etter at deres felles tjenestetid er over, så kan alle i hele landet ...
Sende inn klager som følges opp av et råd.
Hvorpå de kan bli straffeforfulgt for tjenesteforsømmelser
eller feil de har gjort i løpet av sin regjeringstid. Det er et veldig godt system.
Jeg har ingen hensikt i å gjøre San Marino eller Sveits til monarkier.
Det er jeg veldig glad for å høre.
Med de bevingede ord så tror jeg vi takker for i dag.
... i noe litt mer tidløst enn aktualitetssakene, som det gjerne diskuteres her.
Dette må jo kunne klassifiseres som en sommerepisode.
Da håper vi jo at folk har ligget på stranda og kost seg med sær debatt.
Og så håper jeg at det lar seg fordøye lett.
Ja, det gjør det. Fortsatt god sommer, alle sammen.
Takk for at du hører på Sidelinja podkast. Snakk gjerne om oss, lik del å anbefale oss
Regjeringen er ikke løsningen på problemet vårt.
Regjeringen er problemet.